TOSITARINA
Miksi?
Sitä kysytään eniten.
Pourquoi? Miksi?
Miksi kävelet nuoralla?
Miksi uhmaat kohtaloa?
Miksi otat riskin kuolla?
Mutta en ajattele siten. En sano sanaa:
kuolema. La mort.
Okei, sanoin sen nyt muutaman kerran.
Mutten sano sitä enää.
Käytän vastakkaista sanaa: elämä.
Minulle nuorallakävely on elämä.
C'est la vie.
No niin...
Kuvitelkaa minut vuonna New Yorkissa.
Rakastan kahta rakennusta, tornia.
Tai muiden nimi niille:
World Trade Centerin kaksoistornit.
Ne tornit kutsuvat minua.
Ne kiihottavat ja herättävät minussa unelman.
Unelmani -
on ripustaa vaijeri tornien väliin -
ja kävellä sillä!
Se on tietysti mahdotonta.
Ja laitonta.
Miksi siis yrittää mahdotonta?
Miksi seurata unelmaa?
En voi vastata siihen sanoin.
Mutta voin näyttää, miten se kävi.
Täytyy palata ajassa ja meren yli.
Sillä rakkauteni näihin torneihin -
ei syttynyt New Yorkissa.
Ellette huomanneet, en ole täältä.
Ei! Tarinani alkaa toisessa -
maailman kauneimmista kaupungeista.
Pariisissa.
PARIISI
Kuvitelkaa Pariisia.
Tässä olen, omatekoinen -
nuorallakävelijä, josta kukaan ei piittaa, -
elättäen itseni trubaduurina kadulla.
Hahmollani on silinteri.
Mustat vaatteet.
Opettelen piirtämään täydellisen ympyrän.
Ympyrän sisällä en puhu sanaakaan.
Ympyrä on valtakuntani, -
enkä ota sinne puolta varvastakaan.
Jos katsojat rikkovat pyhää tilaani, -
otan käyttöön vahvemmat keinot.
Kaikki rakastavat esitystäni.
Miehet, naiset, nuoret, vanhat.
Paitsi tietysti poliisi.
En usko lupiin.
Minne meninkin ja mitä teinkin, -
etsin aina -
täydellistä paikkaa nuorani ripustamiseen.
Kauhea hammassärky, pitää päästä heti!
Sovitteko ajan?
Ei ole puhelinta. - Saatte odottaa.
Rouva, minä pyydän...
Ei mene kahta tuntia enempää.
Pitäisikö kärsiä näin tunteja?
Toivottavasti en pyörry tuskasta.
Yhtäkkiä jähmetyin.
Hammaskipu oli poissa.
Lehdessä oli kuvitettu juttu torneista.
Eivät olleet valmiita, mutta valmistuessaan -
ne olisivat maailman korkeimmat.
Tällä pienellä kynänvedolla -
kohtaloni oli sinetöity.
Tämä oli unelmani alku.
Näin ensimmäisen nuorallakävelijän 8-vuotiaana.
Sirkuksen mukana tuli -
Omankowsky Family Troupe, -
yksi parhaista nuorallakävelijäseurueista.
Valkoiset Paholaiset.
Poikani, sirkuspelle.
Opettelin kävelemään nuoralla.
Minulla oli kiipeily- ja tasapainottelukykyä.
Mutta halusin tietää lisää.
Alas sieltä!
Niin tapasin Rudy Omankowsky vanhemman, -
nuorallakävelijäperheen patriarkan, -
jota sanottiin "Papa Rudyksi".
Hän ei kertonut kotimaataan.
Ranska se ei ollut.
Papa Rudy oli loistava nuorallakävelijä, -
akrobaatti ja jonglööri.
Sillä hetkellä hän kai näki jotain minussa.
Philippe!
En puhu tshekkiä.
Je parle... Puhun englantia. - Selvä.
Tänään -
sinä opit sisääntulon.
Saat oppia poseeraamaan.
"Poseeraus"? Mitä se tarkoittaa?
Annat hiljaisen viestin, -
jotta saisit yleisön huomion.
Esityksen jälkeen -
"poseerauskumarrus" -
on kiitollisuuden merkki. Tervehdys.
Tervehdys. - Selvä, selvä.
Ei, Philippe. Tuo oli kammottavaa.
Sinä -
liioittelet.
Älä tee mitään. Uudestaan.
Ei! Teet yhä liian paljon!
Näytät pelkurilta.
Yleisöstä täytyy tuntua siltä, -
että hallitset itsesi. Älä yritä niin kovasti.
Älä tee mitään. Uudestaan.
Missä kunnioitus? Et tehnyt mitään.
Kuten käskit! - Ei mitään ulkoisesti.
Sisäisesti, sydämessäsi, sinä tervehdit.
"Sydämessäni"? Mitä hittoa se tarkoittaa?
Esiintyjän täytyy kunnioittaa -
ja olla kiitollinen yleisölle.
Miksi? Minä olen nuoralla.
Tervehdit yleisöä ja kunnioitat sitä!
Ei ole esitystä ilman yleisöä!
Ellet tajua, sinusta ei ole sirkukseen.
En halua sirkukseen.
En ole mikään naurettava sirkuspelle.
Olen taiteilija!
Niin vain -
Papa Rudy heitti meikätaiteilijan kadulle.
Vähän sen jälkeen...
Hukkaat elämäsi typeriin sirkustemppuihin!
Nuorallakävely ei tuo ruokaa pöytään!
Antaisimmeko viimeisen mahdollisuuden? - Ei.
Porkkanat on keitetty. - Näin on!
Porkkanat on keitetty!
Philippe!
En voinut tehdä mitään.
Siispä lähdin tielleni.
En tiennyt, mitä etsin, -
mutta arvelin löytäväni sen -
Pariisista.
Minulla meni hyvin ennen sinua.
Kuuletko nyt? - Puhuva miimikko?
En ole miimikko. En piiloudu leikkiseinien taakse.
Älä loukkaa ympyrääni. Se on pyhä tilani.
Olisin kiitollinen, jos jatkaisitte matkaa.
Tämä on yksityinen keskustelu.
No jopas jotakin.
Luulimme esitykseksi. - Ei ole.
Tämä on teille. - Kaunis kiitos.
Hei vaan.
Ihanaa englantia, kuulostaa amerikkalaiselta.
Senkin varas.
Pidän enemmän englannista.
Oletpa röyhkeä. Paskiainen.
Mieluummin englantia.
Kuules, jonglööri. Veit parhaan yleisöni.
Jollain halvalla tempulla.
Köyttäni korkealla rakastetaan.
Ai korkealla?
Matalimmalla mitä olen nähnyt. - Neiti on oikeassa.
Siksi, koska korkeimmat puut -
olivat esitysalueellasi.
Minä en valtaisi toisen taiteilijan tilaa.
Alkaa sataa.
Vihainen katumuusikko, -
haluaisin ehdottaa jotain.
Esiinnyn vain silloin kun et soita.
Joka viikonloppu ja joka toinen tiistai. - Sovittu.
Olen Philippe.
Annie. - Kiva nimi.
Miksi englantia?
Pitää harjoitella New Yorkia varten.
Sepä jännittävää.
Ehkä tulet mukaan. - Ehkä.
Pidän laulustasi. Laulat hyvin.
Et kuunnellut, leikit tulella.
Ennen sitä kuuntelin.
Ehket nähnyt, mutta näin sinut.
Se oli kaunista.
Kiitos vain.
Saanko tarjota lasin viiniä? - Ei hyvä idea.
On se, teemme sopimuksen.
Jos saan tarjota viiniä, -
en ripusta enää köyttäni Latinalaiskortteliin.
Et taida antaa periksi.
En, olen hyvin sinnikäs.
Ja... voilà!
Unelmani.
Sinä olet tässä.
Siitä tulee historian loistavin nuorallakävely.
Miten korkealla köyden pitää olla?
Yli sadan kerroksen korkeudella.
Missä sellaisia puita kasvaa?
Eivät ole puita.
Kaksi suurenmoista tornia.
Sata metriä korkeampia -
kuin Eiffel-torni.
Vai niin.
Mitä ajattelet?
En tiedä. Se näyttää niin...
Niin... - Kauniilta.
Kauniilta, niin.
Ja vaaralliselta.
Ja pähkähullulta. Olet sekopää.
Niin olen, mutta tämä...
Tämä on unelmani.
Sinun täytyy toteuttaa se.
Vaikka sanotaan hulluksi?
Älä piittaa muiden ajatuksista.
Piittaan sinun ajatuksistasi.
Rakastan unelmaasi. - Niinkö?
Haluatko tietää ajatukseni sinusta? - En.
Etkö? Edes vähän? - En.
Kerron kuitenkin.
En piittaa.
Tiedän paikan, jossa on kaksi kaunista puuta.
En tajunnut sitä silloin, -
mutta Anniesta tuli ensimmäinen avustajani.
Annie. - Niin?
Mietin tässä, -
että voisit tulla tänne. - Enpä taida.
Kyllä. Saat köysikasteen.
Ei.
Tule. Sinun täytyy luottaa minuun.
Hyvä on.
Hengitä...
ja astu.
Kaksi kaunista puuta -
kasvoi Annien taidekoulun puistossa, -
ja hän järjesti mahdollisuuden laittaa köyteni sinne.
Se oli loistavaa. Voin harjoitella päivittäin -
ja nähdä Anniea.
Kerran kun olin köydelläni, -
vakavan näköinen nuorimies lähestyi minua.
Sopiiko ottaa kuva?
Kenties.
Olen Philippe.
Jean-Louis, puhutko englantia?
Puhun. Miten niin?
Minun pitää harjoitella, lähden Amerikkaan.
Esiintymäänkö? - Niin juuri.
Mutta esitykseni ei tule olemaan vain show.
Siitä tulee valloitus.
Valloitus? - Niin.
Aion jännittää köyteni ilman lupaa -
maailman upeimmalle näyttämölle.
Ja sitten, varoittamatta, -
minä ilmestyn.
Suoritan yllätyksen -
ja laittoman nuorallakävelyn.
Onnistuessaan siitä tulee -
vuosisadan taiteellinen valloitus.
Voit katsoa valokuviani milloin tahansa.
Ne ovat kapinallisia.
Et ole vain valokuvaaja -
vaan myös anarkisti?
Kuten kaikki taiteilijat jossain määrin.
Etkö ole samaa mieltä? - Olen.
Sinä, taiteilija-anarkistiystäväni, -
voit olla minun -
virallinen... valokuvaajani.
Siten ystävystyin Jean-Louisiin, -
toiseen avustajaani.
Jos noin kävisi valloituksesi aikana, -
se olisi vuosisadan taiteellinen katastrofi.
Haluan tietää lisää.
Etkö osaa koputtaa?
Opeta minulle nuorallakävely korkealla.
Miksi? Olet katujonglööri.
Haluan oppia oikeat solmut.
Haluan tietää vaijerista.
Painosta, paksuudesta, lujuudesta.
Siis haluat minun vain -
antavan sinulle salaisuuteni.
Joita olen opetellut koko ikäni.
Jotka annetaan vain pojilleni.
Ja pitäisi antaa ne sinulle.
Voin maksaa. Minulla on rahaa.
Minkä hinnan vain.
Tavataan sirkuksessa.
Auringon noustessa.
Tuo jonglöörausrahasi.
Laita puupalikat kaapelin ja tolpan väliin.
Puu toimii vaimentimena, -
joten tolpan taipuessa vaijeri ei katkea.
Muista aina tarkistaa viritys itse.
Älä koskaan astu vaijerille, -
ellet ole tarkistanut kaikkea itse.
Ymmärrätkö? - Selvä.
Oli eräs loistava puolalainen nuorallakävelijä, Roman.
Sanoi osaavansa kertoa -
kaapelin oikean jännityksen -
ahterinsa ja korvansa kautta.
Alta. Lenkin läpi. Lukitse se.
Kiristä...
ja... maksa.
Philippe, annoit rikkinäistä rahaa. - Se kelpaa.
Rikki.
Papa Rudy antoi kulkea seurueensa kanssa.
En tietenkään esiintynyt.
Mutta aina kun iso teltta oli tyhjä, -
harjoittelin köydellä.
Useimmat nuorallakävelijät -
kuolevat saapuessaan.
Luulevat olevansa perillä -
mutta ovat yhä köydellä.
Jos jäljellä on kolme askelta -
ja otat ne röyhkeästi, -
jos luulet olevasi lyömätön...
sinä kuolet.
Se oli ilmainen neuvo.
Kiitos.
Muutama viikko myöhemmin -
tein ensimmäisen virallisen kävelyni -
pienessä kylässä. Se ei ole edes kartalla.
Kylän pormestari järjestää keväisin juhlan, -
ja Papa Rudy sai hänet palkkaamaan minut -
kävelemään nuoralla yli pikku järven, -
joka oli paremminkin suo.
Onko kunnossa?
Ei. Sinä kerrot ahterillasi ja jaloillasi.
Annie tuli. Laittoi levysoittimen valmiiksi.
Jean-Louis tuli kuvaamaan.
Aloitin esitykseni, ja kaikki sujui oikein hyvin.
Mutta sitten aloin kuulla naurua ja kikatusta, -
ja ilmeni, -
että oli myös kalastuskilpailu -
sillä järvellä, suolla.
Kalastajat joivat viiniä. Huutelivat loukkauksia.
Nauroivat minulle työssäni.
Nuorallakävely on yhtä henkistä kuin fyysistä.
Keskittymisen herpaantuminen vie tasapainon.
Philippe!
Siinä siis olin mudassa -
poseeraamassa Papa Rudyn tyyliin.
Ensimmäinen esitykseni. Epäonnistuminen.
Sen jälkeen ei tuntunut niin hyvältä.
Sitten kerran -
kävelin Seinen rantaa, itsesäälin vallassa, -
kun katsoin ylös -
ja näin Notre-Damen tornit.
Ja sanoin:
"Tuonne minun pitää virittää vaijerini.
Siten pelastaisin itseni."
Pimeyden turvin ja valeavaimella -
Jean-Louis ja minä hiivimme katedraaliin.
Kiinnitin siiman jonglöörauspalloon -
ja heitin sen vastapäätä odottavalle Jean-Lousille.
Kiinnitimme siiman naruun -
ja vedimme sen tornien väliin.
Sitten paksumman köyden, -
jonka kiinnitimme vaijeriin.
Valvoimme koko yön asentaessamme vaijeria -
niiden kahden vanhan tornin välille.
Ensimmäisten turistien tullessa aamulla -
minä aloitin.
Minä onnistuin.
Esitin ensimmäisen yllätykseni, -
laittoman nuorallakävelyn.
Sain maistaa ensi kertaa sitä tunnetta, -
että olen siirtymässä -
aivan erilaiseen maailmaan.
Se oli vapauttavaa.
Niin luulin.
Pariisilaiset vain halveksivat. Eivät arvosta kauneutta.
Saksassa, Espanjassa, Englannissa, -
jopa Venäjälläkin tykätään.
Sanotaan maestroksi, -
uljaaksi runoilijaksi.
Eivät ranskalaiset.
Sanovat rikolliseksi, vandaaliksi.
Philippe. - Vandaaliksi!
Katso.
Tämä on merkki.
Samassa lehdessä kuin Notre-Dame. Kaitselmus.
Ne ovat lähes valmiit. Alakerrokset käytössä.
Annie! Pitää pakata.
Ne ovat valtavat.
Niin.
Jättimäiset.
Paljon korkeampia kuin kuvittelin. - Niin.
Absurdia. Täysin absurdia.
Ei todellista.
Torneilla ei ole mittakaavaa!
Ne vain jatkuvat ylös. Epäinhimillistä!
Se on mennyttä.
Mikä? - Unelmani! Tuhottu!
Näetkö nämä hirviöt?
Nämä pedot!
Rauhoitu!
En näe mitään onnistumisen mahdollisuuksia.
Mikään ei kannusta.
Moi. Kuis menee?
Portaat vievät ylös. Palaa hotelliin.
Ellen palaa viidessä tunnissa, etsi poliisiasemalta.
Pääsin ylös. Kukaan ei estänyt.
Seisoin kelluvalla saarella korkealla ilmassa -
tyhjyyden reunalla.
Katsoin tietysti vastakkaista tornia, -
mutta sitten piti uskaltaa katsoa...
alas.
Uskon tuntevani tyhjyyden.
Olen nuorallakävelijä. Tyhjyys on valtakuntani.
Ei tämä tyhjyys.
Silti keräsin rohkeutta kuiskaukseen.
Kuiskasin, etteivät demonit kuulisi.
Se on mahdotonta...
mutta minä teen sen.
Vain englantia. Pitää kuulostaa newyorkilaiselta.
"Valloituksesi" on naurettava vitsi.
Englanniksi.
Siksi suunnittelin sen huolella.
Suunnittelit? Ketä huijaat?
Et tiedä, mitä vastapäätä on.
Et tiedä rakentajien työaikoja.
Et tiedä, mikä on tornien välinen etäisyys.
Tai miten ankkuroit kavaletit.
Niitä ei voi kiinnittää fasadiin.
Montako päivää rakensit tätä mallia?
Tämä on kaunis!
Mitä kavaletit ovat? - Tukivaijereita.
Papa Rudyn nimitys. Vakauttavat kävelyvaijerin.
Kävelyvaijeri...
Miten saat vaijerin tyhjyyden yli?
Kuten Notre-Damessa.
Siima kiinni köyteen ja köysi kaapeliin.
Miten saamme siiman yli?
Liian pitkä matka heittää pallo, -
mutta ehkä radio-ohjatulla lentokoneella -
voisimme kuljettaa sen. Fantastista. - Philippe.
Vie vuosia opetella lennättämään konetta.
Ymmärrätkö?
Ei. Tänä kesänä.
Tornit ovat lähes valmiit, aika loppuu.
Tarvitsen apuasi. Jos onnistumme, -
tämä voi olla rohkein taideteos ikinä!
Rohkein?! Hulluutta! - Niin on!
Kukaan järkevä ei yrittäisi.
Teen sen, koska sitä ei ole tehty!
Myönnän, olen hullu. - Aivan!
Olet hullu. - Niin.
Oletko järjetön? - Hullu!
Siksi rakastatkin minua!
Olen järjetön! Umpihullu!
Täytyy lähteä.
Keksin miten vaijeri saadaan yli.
Keksi sinä, miten kavaletit ankkuroidaan.
Sovitaanko näin? - Sovitaan.
Kavaletteja ei saa...
pystysuoraan. Niiden täytyy olla -
samansuuntaisia kävelyvaijerin kanssa.
Samansuuntaisia?
Ei kaunista mutta estää vaijeria heilumasta.
Käytä kolmea pulttia kavalettien kiinnitykseen.
Näin pitkä matka -
aiheuttaa valtavan paineen levyille.
Painosi nuoralla voi murtaa pultin.
Ja puut! Sinun täytyy muistaa -
laittaa puupölkyt vaijerin -
ja rakennuksen tukien väliin.
Kun rakennus liikkuu, puu murtuu -
mutta vaijeri ei paukahda -
ja katkaise sinua.
Selvä.
Puuta.
Lisäksi...
teet näin, Philippe.
Sinä käytät -
turvavyötä puvun alla, kiinni turvaköydessä -
karbiinihaalla.
Turvaköysi? Karbiinihaka?
En tee sitä roikottaen turvaköyttä!
Sitä ei näy niin korkealta. Kukaan ei huomaa.
Entä kun pääsen kavaletille? - Olet esiintyjä.
Polvistut vaijerille.
Irrotat sivulta, kiinnität toiseen.
Yleisö luulee sinun tervehtivän. - En suostu siihen!
Miksi tulit tänne?
Koska tiedät niin paljon? Olenko väärässä?
En. Kerrot miten kiinnitän vaijerin!
En kävele valheellisesti kuin pelkuri!
Te kaksi käyttäydytte kuin lapset.
Hän ei ymmärrä mitään.
Meidän köysillämme ei ole mitään yhteistä!
Mene puhumaan.
Sitäkö haluat? - Niin! Pyydä anteeksi...
En pyydä! - Pyydät. Et voi muuta.
Papa Rudy, anteeksi...
mutta jos käytän turvaköyttä, -
siinä ei ole mieltä.
Philippe...
Poikani ovat täydellisiä nuorallakävelijöitä.
En antaisi heidän yrittää moista -
ilman turvaköyttä.
Mutta entä sinä?
Käyttäisitkö turvaköyttä?
Vuosia sitten, kun aloit opettaa minua, -
olin tyhmä penska enkä kuunnellut sinua.
Mutta sanoit jotain, minkä muistan aina.
Sanoit: "Et voi valehdella näyttämöllä.
Yleisö tietää aina, mitä sydämessäsi on."
Taidan ymmärtää nyt.
Tiedätkö, Philippe...
En ehkä ymmärrä, mitä teet...
mutta se on...
Se on...
jotain.
Jotain kaunista.
Tämä kuului isoisälleni.
Tarvitset sitä.
Ja tätä.
Nyt minun salaisuuteni ovat meidän.
Kiitos.
Nopeammin!
Voimakkaammin! Lisää!
Annie, lisää!
Nopeammin.
Voimakkaammin.
Minä yritän. - Olet myrsky.
Olet hirveä hurrikaanituuli, -
joka ulvoo tornien välissä!
Jean-Louis!
Hei.
Mitä kuuluu? - Hei!
Mukava nähdä.
Tässä on hyvä ystäväni Jean-Francois.
Hän haluaa mukaan valloitukseen.
Etsii aina seikkailua.
Sano Jeffiksi.
Englantilaisnimi. Hyvä juttu.
Tervetuloa valloitukseen, Jeff.
Oletko koskaan...
Ikävä kyllä Jeff ei osaa englantia.
Puhun vähän englantia.
6 x 6 = 36, esimerkiksi.
Ei huonosti.
Vain numeroita. Hän opettaa matematiikkaa.
Hän myös...
Hän pelkää korkealla.
Täydellistä.
Minä pelkään algebraa.
Tervetuloa valloitukseen.
Paljonko on 81 jaettuna 27:llä?
Kolme. - Aivan.
Sinä olet avustaja numero kolme.
Mitä on 11 x 10?
110. - Niin. 110 kerrosta.
Niin korkeita tornit ovat.
Taisin pitää osani sopimuksesta.
Jousi ja nuoli?
Tämä ei ole yhtä hieno kuin radiolennokki -
mutta hiljaisempi.
Se toimii!
Riittävästi rahaa, avustajat, -
jonkinlainen suunnitelma.
Piti enää valita päivä.
Ennen kylmiä ilmoja ja tornien valmistumista.
Valitsin elokuun kuudennen.
Valitsin elokuun kuudennen!
Siihen on kolme kuukautta.
Jeff ja Jean-Louis lentävät heinäkuun lopulla.
Me alamme etsiä amerikkalaisia avustajia.
Siispä... elokuun kuudes.
Polypropeeniköysiä, hamppuköysiä, -
kolmipylpyräinen pieni talja, -
yksipylpyräinen iso talja, -
lenkkejä, teräslankaa, neljännestuuman kaapelia, -
väkipyörän pesiä, työhanskoja, -
jakoavaimia, nauhamitta -
ja tasapainotanko neljässä osassa.
Mihin nämä ovat?
Laitan vaijerin WTC-kaksoistornien väliin -
ja kävelen sillä.
Onnea vain! Seuraava!
Aloin heti vakoilun New Yorkissa.
Menin torneille päivittäin, aamukuudeltakin.
Joka päivä eri valepuvussa.
Valokuvasin kaikkea, -
tein muistiinpanoja joka tuumasta.
Pohjoistorni valmistui kaksi vuotta sitten, -
ja Etelätorni on valmis 80. kerrokseen asti.
Molemmat toimivat. - Herra Tozzoli, anteeksi.
Toulouse Cezanne L'Architecte-lehdestä.
Mikähän on Etelätornin pohjoiskulman -
ja Pohjoistornin eteläkulman etäisyys? - Siis mikä?
Tornien välinen etäisyys.
Lou? - 43 metriä.
43 metriä.
Ajoin kaikilla hisseillä.
Pikahisseillä ylätaivasaulaan, alataivasaulaan.
Satoja kertoja.
Vakoilin huoltomiehiä, lastausta.
Tavarantoimitusta.
Aikatauluja. Paljonko papereita vaihdettiin.
Paras valeasuni oli arkkitehdin.
Solmio, sinikopio, tärkeän näköisenä.
Pääsin katsomaan kaikkea rakentamista.
Se näyttää pahalta.
Ehkä se pitäisi tikata.
Kyllä se siitä. Katso päivämäärää!
Kolme viikkoa aikaa.
Pojat tulevat ensi viikolla, -
enkä vieläkään pääse Pohjoistornin katolle.
Käveletkö nuoralla tuolla jalalla?
Se paranee, mutta mitä teen huomenna?
Miten vakoilen kipeällä jalalla?
Tarvitsetko sauvat? - En.
Kyllä! Sauvat!
Avaan oven. - Kiitos vain.
Antakaas kun autan sauvojen kanssa. - Kiitos.
No niin, herra. Pikahissi. - Kiitos.
Pikaista paranemista.
Vointi lienee parempi muutaman viikon päästä.
Kerros? - 85., kiitos.
Anteeksi, -
mutta saanko kysyä, -
mitä teette täällä.
Ette kuulu tänne.
Olen aivan oikeassa.
Te...
ette kuulu tänne lainkaan.
Vai kuinka...
Philippe?
Tiesin sen! Philippe Petit!
Uhkarohkea nuorallakävelijä.
Näin -
sinut Pariisissa Notre-Damen huipulla.
Aivan! - Niin.
Kytät eivät tienneet, mitä tehdä sinulle.
Eivät ikinä.
Barry Greenhouse on nimeni. - Hei.
Aiotko esiintyä New Yorkissa?
Aion. Ja sinä...
Oletko töissä täällä? - Olen.
Henkivakuutuksia.
Tämä mies työskentelee 82. kerroksessa.
Voisi olla tärkeää houkutella hänet avustajaksi.
Hän oli töissä Pohjoistornissa, pääsi porraskuiluun -
ja Pohjoistornin katolle.
Odota! Barry, hetkinen!
Kutsuimme hänet syömään.
...samoin kuin Notre-Damessa.
Toin muistiinpanoni ja lehtileikkeet Notre-Damesta, -
jonka hän oli nähnyt, joten uskoi minua.
Vähitellen maalasin hänelle kuvan.
Kun aurinko nousee...
minä kävelen.
Se on laitonta, ihan varmasti.
Erittäin turmiollista, ja tietysti vaarallista.
Vain luonnevikainen, epäsosiaalinen, anarkistinen, -
vihainen tyytymättömyys voisi olla mukana tällaisessa!
Olen sisäpiirin miehesi!
Philippe...
Tervetuloa! Tervetuloa, Jeff!
Voin hyvin. Entä sinä?
Hienosti. - Hyvä.
Ystäväni.
Siinä ne ovat.
Tämä on katastrofi.
Miksi odotamme yötä?
Koska päivällä on ihmisiä.
Yöllä ei ole mitään syytä olla siellä.
Mutta päivällä törmäämme uteliaisiin ihmisiin.
Sanot meneväsi johonkin toimistoon.
Mutta yöllä ei ole mitään selitystä!
Miksi vapiset?
Pelkään korkealla. - Jo tällä korkeudella?
Hätäännyn keittiöjakkaralla.
Entä vartijat?
Yksi yövartija, keskeneräisissä kerroksissa.
Vältämme helposti. Hän ei ikinä käy katolla.
Philippe.
Minne menet? - Pitää saada sisäpuhelin.
Tämä on hyvä. Radiopuhelin.
Ei, haluan johdollisen sisäpuhelimen.
Tällaisen? Tämän? - Niin.
Ei kannata.
Tämä on vanhanaikainen. Mieluummin -
tämä. Langaton. - Ei, haluan sisäpuhelimen.
Tällaisen? - Et kuuntele. Yritän vain auttaa.
En voi antaa takuuta tähän.
Ei väliä. Haluan tämän. Johdollisena.
Miten vaan.
Kiitos. - Sinä päätät.
Pitääkö ääliöinä? - Yrittää huijata.
Miksei radiopuhelinta?
Koska kytät voisivat kuunnella sitä.
Hei, kaverit. Jos aiotte huumekauppaa -
tai pankkiryöstöä, olkaa varovaisia.
Luulitte olevanne ainoita ranskaa puhuvia täällä.
Selvä.
Ei hätää. Muuten... en mollaa pankkirosvoja.
Kutsutaan illalliselle.
Olen Philippe. - Jean-Pierre.
J.P. Amerikassa.
Tervetuloa Fort Leen -
Fisher Industrial Fence Companyyn.
Näyttää oikealta.
Kuka teki? - Pitkä juttu.
Varmaan. Saanko ammattinimikkeen?
Koska olet asunut täällä kauimmin, -
olet henkilöstöpäällikkö.
Siistiä. Mitä täytyy tehdä?
Löytää lisää avustajia.
Tiedän tyypit.
Autan kaapelin virittämisessä.
Osaan solmut. Olin töissä katkarapuveneessä.
Ottakaa minutkin mukaan.
Etenkin, jos vaijeri on -
todella korkealla.
Tajuatteko? Siis ihan pilvessä!
Miksi World Trade -tornit?
Vihaan niitä rumia laatikoita.
Näyttävät arkistokaapeilta. - Näin on.
Miksei kiivetä Chrysler Buildingiin?
Olisi nastaa.
Huono juttu. En luota näihin kahteen.
J.P...
Voimmeko luottaa heihin?
Aikaa oli vähän. Joko he -
tai pari pummia kadulta.
Huomenna!
Valloitus tapahtuu huomenna!
Huominen on se päivä. Tiedätte suunnitelman.
Työt alkavat klo 7, minun pitää olla vaijerilla klo 6.
Ette kuuntele.
Miksei kukaan kuuntele? Kuunteletteko?
Söisit jotain. - Miten voisin syödä?
Pitää tutkia suunnitelmaa!
Teimme sen jo 20 kertaa.
Tässä tulee 21. kerta.
Kahdelta lastaamme auton. J.P. ajaa.
Jean-Louis, Annie ja Albert jäävät Pohjoistornille.
Tapaatte Barryn.
Hän piilottaa teidät, kunnes voi viedä katolle.
Me muut, J.P., Jeff ja David, -
laitamme työvaatteet.
Tuomme kaapelin -
ja kiinnityslaitteet rakennushissillä.
Meidän pitäisi päästä 82. kerrokseen.
Kun reitti on selvä, -
viemme kaiken ylös.
Keskiyöhön mennessä valmista!
Kuulitteko? Keskiyöllä!
Ehdin hiipiä Pohjoistorniin -
tsekkaamaan kiinnityksen. Minun pitää ehtiä tutkia -
molempien tornien kiinnitys.
Aamunkoitteessa, kello 6 -
otan ensimmäisen askeleen.
Philippe. - Niin?
Pitäisi odottaa. - Ei!
Etsiä pätevämpiä avustajia.
Ei, porkkanat on keitetty!
Nyt tai ei koskaan.
Porkkanat on keitetty.
Keitettyjä porkkanoita?
Mitä hittoa? - Ranskalaiset rakastavat keittiömetaforiaan.
Maassa on 365 erilaista juustoa, yksi joka päivälle.
Joten käyttävät vihannesmetaforaa.
Porkkanat on keitetty.
Arpa on heitetty. Ei paluuta.
Mitä me teemme?
Tämä on siistiä, mutten halua linnaan.
Etenkään vihanneshullun ranskalaisen takia.
Linna. Siinä vasta ilonpilaaja.
Hän on selvästi hullu. Joten mitä?
Tulimmeko katsomaan hänen kuolevan?
Osaako hän edes kävellä nuoralla?
Osaa. Se ei ole ongelma.
Se on, että hän on sekoamassa.
Muttei luovuta. Koskaan.
Hän tarvitsee apuamme.
Hän pystyy siihen.
Siitä tulee hyvin... beau?
Kaunista.
Niin.
Siitä tulee hyvin... kaunista.
Edellisenä iltana en tietenkään saanut unta.
Olin unohtanut jotain hyvin tärkeää.
Naulata ruumisarkun kiinni.
Ei arkku vaan vaijerilaatikko.
Mutta mielessäni -
olin muuttanut sen ruumisarkuksi.
Philippe!
Herätät koko tienoon!
Unohdin naulata arkun.
Älä sano arkuksi!
Tästä voi tulla arkkuni.
Ei hauskaa. Mikä sinua vaivaa?
Toivotko kuolemaa?
Älä sano sitä sanaa!
Kuolema, arkku, kuolla.
Sama asia. - Miksi olet minua vastaan?
Sinua vastaan? Kukaan ei tue enempää.
Miksi puhut noin?
Miksi panet ajattelemaan sitä nyt?
Mikset piittaa? - Piittaa?
Olet itsekkäin, pöyhkein...
Olen pöyhkeä! Pitää olla -
ollakseen vaijerin herra!
Entä kumppanisi, apurisi?
Ei minkäänlaista kiitosta!
He tietävät arvostukseni. - Tietävätkö?
Niin! Pitäisikö mennä kiittämään?
Herätän kaikki ja kiitän! Merci!
Tule sänkyyn, olet uupunut. - Annie.
Minulla on epäilyksiä. En tiedä...
Kun on aika astua vaijerille, -
en tiedä, pystynkö.
Sydämesi neuvoo sinua.
Annie...
Vain sinä tunnet minut.
Sinun takiasi pystyn siihen.
Annat voiman ja kyvyn. Ilman sinua en pystyisi.
Hyvin se menee.
Herätys, kaikki! Herätys!
Minulla on jotain sanottavaa.
Se on tärkeää. Kiitos.
Merci.
Levätkää nyt. Suuri päivä huomenna.
Huomaatteko? Hän on seonnut.
Mitä?
TAVALLINEN RAHTI
Päästyämme pakuun ajattelin:
"Okei, nyt se alkaa.
"Valloitus on alkanut.
Elämäni ei ole enää käsissäni."
Pohjoistorni Plaza!
Vauhtia, tässä on parkkikielto.
Sisäpiirin Barryn avulla -
veimme Albertin ja Jean-Louisin Pohjoistornille.
Barryn piti piilottaa heidät toimistoonsa.
Parkkikielto.
Näkemiin.
Nähdään pian.
Rakastan sinua.
Minäkin rakastan sinua.
Albert ja Jean-Louis pukeutuivat arkkitehdeiksi.
Salkut painoivat, koska niissä oli välineitä.
Piirustusputkilossa oli jousi ja nuoli.
Tunsin rampin taipuvan ajaessamme -
Etelätornin lastauslaiturille -
ja tiesin, että jäisimme kiinni siinä!
Pysähdypä siihen, cowboy.
Pysykää hiljaa.
Millä asioilla? - Tuomme tavaraa. Fisher Fence Oy.
Mikä hitto se on?
Pystytimme aidan kuukausia sitten.
Nyt se pitää purkaa ja laittaa uudestaan.
Ramppia alas, keskikokoisen rahdin lastausalue.
Kyttä vaikutti epäluuloiselta.
Olin paskoa housuun.
Mahtuu enemmän.
Hei!
Ei onnistu!
Olisi toimitus 82. kerrokseen, Fisher Fence Oy.
Ei. Vain kaupungin toimitukset.
Vuokrasivat hissit. Ensi viikolla.
Ensi viikolla? - Niin.
Menkää kotiin.
Kuulitko? Hissit on vuokrattu.
Mahdotonta tänään. - Emme poistu.
Muuta hänen mielensä.
Pidämme tauon.
Anteeksi, kertoisitko nimesi? - Frank Cielani.
Sisilialainen? - Calabriasta.
Hyvä. Minulla on sisilialaisia alakerrassa.
Kokkaavat aina haisevaa mustekalaa. - Se haisee.
Ihme tyyppi tämä Nixon.
Minun puolesta saisi mädätä linnassa.
Kuulostat isältäni.
Sanoi alamäen alkaneen Kennedyn ampumisesta.
Näin on näreet.
Mikä nimesi olikaan? - J.P. J.P. Morganin mukaan.
Katselin avuttomana työläisiä.
Kiihtyneessä mielessäni -
he tuntuivat liikkuvan kuin etanat.
Öitä, pojat.
Tärkeä päivä. Hyvät unet.
Seinäkukkaset yhä täällä?
Herra Cielani, puhun suoraan.
Ilman toimitusta saamme kenkää -
ja Phil on kusessa.
Mitä teillä on? Minne? - 82. kerrokseen.
Jimmy! Vie ranskikset 82. kerrokseen.
Et ole tosissasi. - Viimeinen reissusi.
Kiitos teille. - Joo, joo. Työpäivä päättyy!
Mikä kerros? - Menemme...
110. kerrokseen.
Siellä ei ole mitään. Konehuoneet vain.
Sopii, pitää päästä lähelle kattoa.
Miksi kattoa?
Koska meillä on antennin osat.
Antennimasto ja sähköistetty turva-aita.
Komponentteja eristimiin. - Täytyy mittailla.
Tai ei voi asentaa vaijereita.
Ollaan myöhässä. - Iso ongelma.
Selvä. Varokaa sormia.
Selvä, J.P.
110. kerroksessa heitämme välineet ulos.
Lähetä kaveri alas.
Oli tuuria.
Hissi vei meidät 110. kerrokseen, -
mutta J.P:n piti saada hissimies alas.
Muuten valloitus loppui siihen.
110.
Jimmy, kiitti tosi paljon.
Tarjoan kaljan.
Näillä on paljon hommaa.
Vie iät ja ajat. Löytävät kyllä kotiin.
Miten vaan. Varo sormia. - Selvä.
Kommedas. Onko se kreikkaa?
Alakerrassani asuu kreikkalainen, -
syö aina lammasta.
Pelkkää lammasta.
Tästä on tulossa paska juttu.
Puretaan tässä.
Ensin kaapeli.
Jos joku kyselee, se on antennin tukivaijeri.
Helvetin raskas. - Hiljaa.
Siis todella raskas.
Oikeasti raskas, ei leikisti.
Tästä tulee todella huonot vibat.
Hitto.
Hitto, siat tulivat!
Täällä on sikoja! - Piiloon.
Käry kävi. Helvetti...
Mä sekoan.
Se kuuluu alhaalta.
En pysty tähän.
Iskee paniikki.
Emme tarvitse sinua, voit mennä.
Menen. - Mene.
Ei vaan portaita.
Portaita 82. kerrokseen.
Siellä on hissi.
Haluaisin todella auttaa tässä.
Mutta kun...
Voi ei! Mä häippään!
Ainoa toivomme oli, -
että vartija menisi toiseen kerrokseen -
tai että pimeällä pääsisimme hänestä ohi.
Mutta pakko myöntää, -
pelkäsin koko homman olevan ohi.
Hei, Annie!
Olen etsinyt sinua. - Kaikki hyvin?
Pientä häikkää, mutta taitaa olla. - Selvä.
Jessus sentään.
Uskomatonta etteivät sulje tätä.
Joku kuolee vielä.
Siinä me tasapainottelimme teräspalkilla -
iät ja ajat.
Pahinta, tuskallisinta -
olivat raskaat työkengät puristamassa jalkoja.
Näin radiopuhelimen mutten vartijaa.
Oliko vartija siis poissa?
Vai seisoiko näkymättömissä?
Ei kai hän jättäisi radiopuhelintaan?
Katsoin Jeffiä -
ja näin kauhun hänen kasvoillaan.
Hänen kauhunsa alkoi hiipiä mieleeni.
Aloin kuvitella kauheita itsekin.
Aika kului. Katselin -
ja näin sen radiopuhelimen. Mietin:
"Mikä tämä juttu nyt oikein on?
"Leikkiikö hän kanssani?
"Odottaako, että saa nauraa minulle?
Nukkuuko hän?"
Sitten, noin tunti pimenemisen jälkeen...
Hän on poissa.
Lähtikö vartija?
En näe häntä.
Kolme tuntia aikataulusta jäljessä.
Mikä häntä vaivaa?
Voi olla huumeissa.
Tai kuollut.
Hän onnistui!
On valmis ampumaan! Vahdi vartijaa.
Olimme kehittäneet käsimerkit.
Hän kertoi olevansa valmis ampumaan nuolen.
Viiden sekunnin kuluttua merkistä hän ampuisi.
Mutta mitään ei tapahtunut.
En kuullut nuolen putoamista.
En nähnyt mitään.
Ajattelin sen menneen yli.
Huidoin käsilläni ympäriinsä -
toivoen tuntevani näkymättömän siiman.
Mutta en tuntenut mitään.
Philippe! Mitä hittoa teet? - Etsin siimaa!
Riisuin vaatteet -
ajatellen isomman paljaan pinnan -
auttamaan tuntemaan siiman.
Voinko auttaa?
Et! Vahdi vartijaa!
Ei, ei!
Philippe!
Vartija on poissa!
Puin päälleni -
ja veimme tarvikkeet katolle -
niin nopeasti kuin voimme.
Levätään vähän ja palataan ennen auringonnousua.
Mene, minä jään. - Koko yöksi?
Niin.
Et voi tehdä mitään täältä.
Joko hän onnistuu tai ei.
Ja näytät epäilyttävältä -
kiikarit kaulassa.
Pysyn liikkeellä.
New York on vaarallinen. - Pärjään kyllä.
Tietääköhän Philippe, että jäit?
Tuon donitsin aamulla. - Kiitos.
Hyvä, hän merkkasi sen.
Jean-Louisin merkki!
Haloo, Jean-Louis. Kuuluuko?
Hyvin. - Hyvä. Yhteys toimii.
Mittaan köyden kavalettien asentamiseksi.
Tässä.
Mutta mitä ikinä teetkin...
Vartioin sitä hengelläni.
Garbowski, oletko hereillä?
Hauskaa.
Tsekkaa yksi juttu 37:nnessä.
Mitä siellä on?
Pepperoni-makkarapizza lisäjuustolla.
Hyvä homma.
Läheltä liippasi.
Tarvitsemme hälytysmerkin.
Kavaletit kiinnitetty, voimme laittaa vaijerin.
Oletko valmis? - Olen.
Laitan ensin köyden, sitten vaijerin.
Saimme köyden.
Lähetämme vaijerin.
Selvä...
Pidä kiinni!
Tuli ongelma.
Yritämme nostaa vaijerin.
Vain muutama tunti valoisaan.
Teemme kaikkemme.
Philippe, emme ehdi tällä vauhdilla.
Kyllä ehdimme.
Emme ehdi!
Joudumme linnaan. En halua sinne.
Kiinnitys ei kestä.
En katso, kun putoat. Minä lopetan.
Albert, kuuntele. Olen samaa mieltä.
Ellei vaijeri ole valmis ennen aamua -
ja turvallinen, -
minä luovutan.
Joku kesti yön.
Toin donitsin. - Kiitos.
Vaijeri on kiinni!
Muttei vielä tiukka.
Jokin on vinossa.
Philippe, oletko siellä?
Täällä ollaan.
Vaijeri on kiinni hyvin tässä päässä.
Mutta Albert lopetti.
Hän sanoi auringon nousevan, ei onnistu.
Laitoitko puuta ankkurin ja vaijerin väliin?
Kuulitko?
Albert on lakossa, ei auta enää.
Ja hän toi tänne kameran -
aikoen myydä kuvia!
Tiesimme ettei häneen voi luottaa.
No, ystäväiseni...
Teemme tämän kaksin.
Vielä eräs asia...
Olet aina virallinen kuvaajani.
Se onnistuu!
Vaijeri liikkuu!
Hän aikoo yrittää.
Katso! Se kiristyy.
Nostopyörä!
Tule auttamaan!
Hissi on tulossa! Työläiset tulevat!
Tule! Kavaletit pitää tiukata!
Philippe, en pysty!
Jeff, minä rukoilen!
Ellet auta, tämä on ohi.
En pysty.
Älä katso alas. Älä ajattele sitä.
Auta kertaamaan. 7 x 7.
49.
9 x 8.
72. - Selvä.
Katso.
Käännä tähän suuntaan.
Pysy tässä. Kiristän seuraavan.
Älä jätä minua!
7 x 8! - 56.
96 jaettuna kahdeksalla!
12!
Mennään!
Toimit hienosti. Kiitos.
Nostopyörä!
Mitä aioit sillä? - Millä?
Se oli seikkailuni -
"Salaperäinen vierailija".
En tiedä, kuka hän oli.
En ole nähnyt uudestaan.
Voin vain kuvitella, mitä hän ajatteli.
Nyt oli aika pukeutua.
Rauhassa.
Pukuhuone oli rakennuksen reunalla, -
piilossa katseilta kadulta.
Papa Rudy opetti minulle pukuhuoneen.
Siellä tapahtuu muuntautuminen.
Siellä valeasuinen huijari, tunkeilija, -
muuttuu esiintyjäksi. Taiteilijaksi.
Hän putoaa!
Ei, se on vain paita.
Vain hänen paitansa.
Hei. Eikö vielä?
Olisi paras kiirehtiä.
ÄLÄ KOSKE NUORALLAKÄVELIJÄN VARUSTEISIIN.
PIENIKIN HÄIRIÖ VAARANTAA HÄNEN HENKENSÄ.
Hukkasin asuni! Tragedia!
Suurin näyttämöni, ja hukkasin asuni! Se putosi!
Ei asua. - Mitä?
Hukkasin villapaitani! Tämä ei ole asuni!
Mitä tehdään?
Teemme sen joka tapauksessa.
Kävelen tässä naurettavassa aluspaidassa.
Yksi jalka katolla -
ja toinen vaijerilla, -
ja ulkomaailma alkoi kadota.
Jeffiä ei enää ollut.
Tornini oli autio.
En enää kuullut New Yorkin ääniä.
Kaikki vaimeni.
Näin vain vaijerin -
kellumassa suorana viivana äärettömyyteen.
Jos siirtäisin painoani, -
minusta tulisi nuorallakävelijä.
Heti kun koko painoni oli vaijerilla, -
tunsin heti tutun tunteen.
Tunsin vaijerin kannattelevan minua.
Tunsin tornien kannattelevan vaijeria.
Voi taivas. Hän tekee sen.
Hän tekee sen!
Näetkö? Voi taivas!
Hän tekee sen!
Pysähtykää katsomaan! Katsokaa!
Tuolla on nuorallakävelijä! Tuolla!
Ensimmäinen kavaletti oli ylösalaisin.
Kun katsoin tarkemmin, -
se näytti olevan hyvin.
Kiitos Papa Rudylle kolmen pultin ehdottamisesta.
Katso kameraan, Philippe.
Philippe!
Tule, Philippe. Sinä onnistut!
Loistavaa!
Saavuin Pohjoistornille -
tuntien intensiivisintä iloa, -
syvintä tyydytystä, mitä olen eläissäni tuntenut.
Philippe! Katso tänne.
Olet yhä töissä.
Nyt oikean olkapääsi yli.
Philippe, hymyile.
Ystäväni. Kiitos.
Olin päässyt yli.
Valloitus oli tehty.
Mutta sitten katsoin Etelätornia, -
ja se kutsui minua yhä.
Ajattelin, -
että pitäisi ehkä palata vaijeria.
Hän palaa vaijerille.
Ja sitten -
tunsin jotain, mitä ehkä -
en ollut koskaan oikeasti tuntenut.
Tunsin kiitollisuutta.
Laskeuduin yhdelle polvelle -
ja tervehdin.
Ensin tervehdin vaijeria, -
sitten torneja...
ja sitten -
New Yorkin hienoa kaupunkia.
Noustessani näin kaksi univormua.
Kytät.
Herran pieksut, mitä tuo on?
Pane rautoihin. - Hei! Kädet pään päälle.
Maahan! Kädet pään päälle!
Olen ranskalainen, en puhu englantia.
Jumaleisson, tämä on ranskis.
Olen ranskalainen.
Sinä ja hipsuvarvas olette pulassa, tiedätkös?
Kuules, kaveri.
Tule tänne...
niin jutellaan tästä.
Tulehan nyt. Sillä lailla.
Esitys on ohi. No niin, tule.
Parlez-vous American-o?
Varovasti!
Jessus!
Kaikkea hyvää niille poliiseille.
Muistuttivat ajasta, jolloin piti paeta poliisia.
Mutta eivät päässeet perääni.
Mitäs nyt tehdään?
Aloin tulla tietoiseksi -
maassa katselevista ihmisistä.
Yleisöstäni.
Vaikka nuorallakävelijä ei saisi tehdä niin, -
katsoin alas.
Se oli...
rauhallista.
Tyyntä ja seesteistä.
Ei vaarallista.
Kuulitko?
Joku on tulossa. Mene. Mene, mene.
Olemme katolla.
Kaveri! Mitä teet siellä?
Katsokaa! - Kaveri on seonnut.
Mitä jos tulisit pois sieltä?
Miksi teet tätä?
Tule.
Älä haaskaa meidän aikaa!
Pois vaijerilta heti.
Hei, molopää.
Hitto...
Hei, hei. - Älä putoa!
Älä putoa nyt!
Hemmetti. - Uskomaton kusipää.
Poliisit molemmilla katoilla pakottivat ratkaisuun.
Piti jäädä vaijerille.
Lopeta, kaveri. - Ei...
Uskomatonta.
Ota kiinni, pitelen sinua.
Piteletkö? - Pitelen.
Tule tänne.
Ihan hitaasti. - Tule.
Noin juuri, ihan rauhallisesti.
Tule, kaveri.
No niin...
Selvä. Vielä askel...
Mitä nyt? - Hitto.
Mitä aiot?
Senkin retale!
Uskomatonta!
Nyt olen nähnyt kaiken. - Näin on.
Heppu on vaikuttava.
Olisi paras lopetella, myrsky lähestyy.
Selvä, Philippe. On aika lopettaa.
Siinä selälläni taivas täytti näkökenttäni.
Pilvet...
olivat kuin musiikkia.
Sitten jotain ilmestyi.
Ilmestys. Lintu!
Lintu katsoi minua.
Tunsin hiljaisen uhan.
Varovasti. Varovasti!
Äkkiä epäily valtasi mieleni.
Ehkä vaijeri oli väsynyt kannattelemaan minua.
Jospa tornit puhuivat toisilleen?
Jospa niille riitti?
Jospa ne päättivät poistaa minut?
Ei hätää.
Ehkä oli aika lopettaa tunkeiluni.
Tässä New Yorkin satamaviraston poliisi!
Poistukaa vaijerilta välittömästi.
Rikotte noin sataa säännöstä.
Poistukaa vaijerilta heti, -
tai joudumme poistamaan teidät siltä.
Käske hänen tulla!
Philippe! He ovat hulluja! Haluavat tappaa sinut!
Katkaisevat vaijerin!
Käske hänet tänne!
Philippe!
He ovat hulluja! Aikovat katkaista vaijerin!
Mutten voinut päättää kävelyäni -
epäilyksen hetkellä -
hartiat lysyssä ja pää roikkuen.
Päätin -
jättää vaijerini ja tornini -
voittoisasti.
Ottakaa kiinni hänestä.
Sillail oikke.
New Yorkin poliisilaitoksen poliisit, -
kiitos kärsivällisyydestänne.
Ilmoitin poliisille saapumisestani.
Kävelyni...
Kerroin että työni oli tehty.
...on tehty.
Mutta ei se ollut.
Vielä kolme askelta.
Philippe. Mitä nyt? Selviätkö?
Tule nyt.
Sain sen.
Olen Philippe Petit, nuorallakävelijä.
Alas, neropatti. Esitys on ohi.
Laita raudat.
Halataan!
Mitä ajattelit?
Minähän sanoin.
Voi taivas, Philippe. Sinä teit sen.
Minun Philippeni.
Ei, älkää katkaisko vaijeriani!
Ei kukaan piittaa vaijeristasi!
Liikaa jännitettä, se vahingoittaa!
Odottakaa. - Sitä pitää löysätä.
Totta. Missä tanko?
Piilossa seinän kolossa.
Siinä hän on.
Tehkää tilaa!
Pois tieltä!
Varo sormiasi.
Pakko myöntää, ranskikset. Sumutitte minua.
Pakko sanoa. Se oli aikamoista.
En tule näkemään mitään vastaavaa.
Sinulla on munaa.
Hyvä homma.
Uutisista. Maailma haluaa tietää syyn tähän.
Haluamme tietää, miksi.
Miksi uhmasitte vaaraa?
Ei erityistä syytä. Sillä -
kun näen kauniin paikan vaijerilleni, -
en voi vastustaa.
Petit tuomittiin kävelemään nuoralla taas.
Mutta nyt Keskuspuistossa lapsille -
ja matalalla.
Juttu levisi ympäri maailman!
Kun Papa Rudy kuuli siitä Ranskassa, -
hän oli mitä iloisin Papa Rudy.
Kun Papa Rudy on vihainen, viha on kauheaa.
Mutta kun hän on iloinen, -
hänen koiransa saavat tupla-annoksen.
Upein hetki minulle -
oli se, kun näin sinun vastaavan merkkiini.
Silloin tiesin sen onnistuvan.
Mehän olimme hukata nuolen.
Se oli siellä, minne tähtäsinkin.
Myönnätkö halunneesi nähdä hänet nakuna?
Hyvä on...
Haluaisin nostaa maljan.
Teille kaikille, avustajilleni.
Tiedän voivani olla...
hiukan hankala.
Mutta...
ette hylänneet minua.
Sen takia saatoin tehdä sen.
Saamastani kunniasta -
kiitän teitä.
Siis "kippis". - Kippis! Kippis!
Katsokaa tuota.
Me teimme sen. Näytimme maailmalle, -
että kaikki on mahdollista.
Ne ovat erilaisia.
Philippe, ne ovat erilaisia nyt.
Totta.
Koska sinä kävelit siellä.
Kaikki newyorkilaiset rakastavat nyt näitä torneja.
Kenties herätit ne eloon.
Annoit niille sielun.
Jean-Louis ja Jeff -
palasivat pian Ranskaan.
Minä jäin.
Ryhdyin ylpeästi newyorkilaiseksi.
Voidakseni jäädä -
piti maksaa velkani yhteiskunnalle.
Tuomari määräsi esiintymään -
ilmaiseksi Keskuspuistossa.
Tein sen tietysti mielelläni.
Annie...
ikävä kyllä palasi Ranskaan.
Odota...
Oletko varma?
Olen varma.
Toteutit unelmasi. Minun on aika löytää omani.
Nähdäänkö pian?
Näkemiin.
Annie...
Kiitos. Kaikesta.
Hyvä, että tornit kutsuivat sinua.
Philippe Petit, 7. elokuuta 1974
Se oli uskomatonta. Älä tee sitä enää. - En.
Muistatte Guy Tozzolin pressitilaisuudesta.
Hän oli yksi tornien luojista.
Hän rakasti kävelyäni ja antoi passin -
näköalatasanteelle, jolle pääsisin milloin vain.
Menin sinne useasti yksin.
Katselin siellä tyhjyyttä -
nähdäkseni muiston palaavan, -
sen tunteen palaavan.
Sillä se oli...
Se oli kaunis päivä.
Se passi, jonka sain...
Niissä on yleensä umpeutumispäivämäärä.
Mutta minun passiini Tozzoli veti päivämäärän yli...
ja kirjoitti siihen:
"Ikuisesti".
Seen on Subscene